Af og til står jeg og ser på min hustru, -
- uden at hun ved, jeg er til stede.
Første gang hun kom ind i det rum, sagde hun.
"Det er godt. Her vil jeg gerne være.”
Vi havde kun kendt hinanden et par dage,
Der var biskopkonference i Trondheim. Hun var repræsentant for en kirkeavis.
Vi mødtes til en frokost, og jeg fortalte om præstegården herude.
Jeg vovede at foreslå, at vi skulle tage herud en formiddag, -
- når konferencen var forbi.
På vejen spurgte jeg hende, om hun ville gifte sig med mig.
Hun svarede ikke, men da vi trådte ind i det værelse, -
- vendte hun sig mod mig og sagde: "Det er godt. Her vil jeg gerne være.”
Siden da har vi levet et godt og stille liv her på præstegården.
Eva har fortalt mig om sit tidligere liv.
Efter studentereksamen læste hun på universitetet, -
- forlovede sig med en læge og boede sammen med ham i flere år.
Hun skrev to små bøger, -
- fik tuberkulose, -
- ophævede forlovelsen -
- og flyttede fra Oslo til en lille by i det sydlige Norge, -
- hvor hun begyndte at arbejde som journalist.
Her er den første af hendes bøger. Den kan jeg så godt lide.
Der har hun skrevet:
"Man må lære at leve. Jeg øver mig hver dag.
Den største hindring er, at jeg ikke ved, hvem jeg er.
Jeg famler i blinde.
Hvis nogen elsker mig, som jeg er, tør jeg måske betragte mig selv.
Den mulighed er for mit vedkommende temmelig fjern."
En dag kunne jeg godt tænke mig at fortælle hende, -
- at hun er elsket uden forbehold.
Men jeg kan ikke sige det på en sådan måde, at hun tror mig.
Jeg mangler de rette ord.
Jeg har skrevet brev til mor. Forstyrrer jeg?
Nej, kom ind og slå dig ned. Jeg slukker lige.
- Du kan også høre koncerten færdig. - Jeg vil vældig gerne høre brevet,
"Kæreste mor. Jeg var i byen i går og mødte tilfældigvis Agnes, -
- som var på besøg hos sin forældre med mand og barn.
Hun fortalte, at Leonardo var død, Kære lille mor.
Jeg forstår, hvor frygteligt det må være for dig.
Jeg tænkte, om du havde lyst til at bo hos os nogle dage eller uger, -
- præcis som du selv har lyst til.
Inden du bliver forskrækket og siger nej, -
- må jeg fortælle, at præstegården er meget stor,
Du får dit eget værelse med alle bekvemmeligheder.
Vi har et fint flygel, og du kan øve dig alt det, du vil.
Ville det ikke være rart at slippe for hoteller lidt?
Kære mor, vil du ikke nok komme?
Vi skal nok forkæle dig på alle tænkelige måder.
Det er jo så længe siden vi sås. I oktober er det syv år siden.
Kærlig hilsen Viktor og din datter Eva.”
- Det er da fint, - Er du sikker?
Kære lille mor!
Mor, hvor er det godt at se dig. Nu skal jeg hjælpe dig.
- Det var en lang tur. - Ja, det ved jeg godt.
Den sidste del er lang, men hvor er her smukt.
- Nu bliver du her vel længe? - Ja, det kan du tro.
- Tænk, at du er her. - Ja, det er jeg.
Vi må gå en tur, så jeg kan se alting.
Gud, hvor er de tunge. Har du alle dine noder med?
- Ja, jeg har tænkt mig at blive her. - Hvor hyggeligt. Får jeg lektioner?
Ja, vi skal da spille sammen., Hvor er Viktor?
Han er ikke hjemme lige nu. Vi vidste ikke, du kom så tidligt.
- Her skal du bo. - Hvor er her dejligt.
Sikke en udsigt.
Badeværelset er her.
Hvor moderne og rart.
- Jeg håber, garderoben er stor nok. - Det er fint alt sammen.
Jeg er virkelig træt. Jeg har så ondt i ryggen.
Jeg sad hos Leonardo det sidste døgn. Han havde stærke smerter.
Af og til græd han.
Han var ikke bange for døden, men det gjorde ondt.
Uden for var de i gang med at bygge. De horede og hamrede og bankede.
Solen bagte, og der var ingen persienner eller markiser.
Vi forsøgte at få en anden stue, men flere afdelinger var lukkede,
Hen mod aften stilnede larmen af,
Da solen var gået ned, åbnede jeg vinduet.
Heden var som en mur udenfor. Det var helt vindstille,
Om aftenen kom professoren. Han var en af Leonardos gode venner.
Han sagde, at nu var der ikke langt igen.
Han skulle have en sprøjte i timen, så han kunne sove uden smerter.
Så gik professoren, og sygeplejersken kom med en sprøjte.
Hun syntes, jeg skulle spise noget, men jeg var ikke sulten.
Jeg fik det så dårligt af lugten.
Leonardo sov et par minutter.
Da han vågnede, bad han mig om at gå udenfor.
Samtidig kaldte han på sygeplejersken. Hun kom straks med en sprøjte.
Et par minutter efter kom hun ud til mig på gangen og sagde, -
- at Leonardo var død.
Ja, jeg sad hos ham hele natten,
Jeg tænkte på, at han havde været min ven i 18 år.
I 13 år havde vi levet sammen uden at sige et ondt ord til hinanden,
I to år vidste han, at han var uhelbredeligt syg.
Jeg rejste ofte ned og besøgte ham i hans villa uden for Napoli.
Han var rar og betænksom og glædede sig over min fremgang.
Vi snakkede og pjattede og spillede lidt kammermusik.
Han talte næsten aldrig om sin sygdom, og jeg ville jo ikke spørge.
En dag så han længe på mig.
Så lo han og sagde:
"Ved denne tid næste år er jeg borte.
Men jeg vil altid være hos dig, og jeg vil altid tænke på dig."
Ja, det var jo pænt af Leonardo at sige det.
Han var gerne lidt teatralsk.
Jeg kan ikke påstå, at jeg går og sørger.
Selvfølgelig kan det føles tomt, men man må ikke grave sig ned.
Har jeg forandret mig i løbet af de seneste år?
- Nej, du ligner dig selv. - Jeg farver selvfølgelig håret.
Leonardo ville ikke se mig gråhåret.
Jeg købte den her buksedragt i Zurich. Noget bekvemt til den lange køretur.
Jeg så den på Bahnhofstrasse, prøvede den, og den sad perfekt,
Den var forbløffende billig.
- Den er meget smuk. - Nu pakker vi ud.
Tag lige den taske. Jeg har så pokkers ondt i ryggen.
Kan man lægge en træplade under? Jeg skal jo ligge hårdt.
Den ligger der allerede. Vi lagde den der i går aftes.
Men lille Eva, hvad er der galt? Græder du? Har jeg sagt noget dumt?
Jeg græder bare, fordi jeg er så glad for at se dig.
Nu krammer vi hinanden rigtigt hårdt, ligesom da du var lille,
Jeg snakker kun om mig selv. Nu er det din tur, kæreste Eva.
Nu sætter vi os her. Hvordan har du det egentlig?
- Jeg har det smaddergodt. - Men lever I ikke meget isoleret?
- Nej, vi har jo menighedsarbejdet. - Ja, det er klart,
Jeg spiller ofte i kirken. I sidste måned holdt jeg aftenkoncert.
Jeg spillede og fortalte om musikken. Det var meget vellykket.
- Du må huske at spille for mig. - Det vil jeg gerne.
Tænk, jeg spillede fem skolekoncerter i Los Angeles Music Hall.
3.000 børn hver gang, og jeg spillede og fortalte.
Det var en stor succes, men noget så anstrengende.
- Mor, der er noget, du skal vide. - Ja?
Helena er her.
Det kunne du godt have skrevet til mig.
Hvis jeg havde sagt det, var du ikke kommet.
- Jeg var garanteret kommet alligevel. - Du var garanteret ikke kommet.
Er Leonardos død ikke nok? Behøvede stakkels Lena også at komme?
Mor, Helena har boet her i to år,
Jeg skrev til dig, at Viktor og jeg havde besluttet at lade hende bo her.
- Det skrev jeg til dig. - Det brev har jeg aldrig fået.
Eller også har du ikke gidet læse det.
- Det var da en urimelig beskyldning. - Ja Undskyld.
Jeg orker ikke at se hende. I hvert fald ikke i dag.
Mor, Helena er et dejligt menneske. Hun glæder sig sådan til at se dig.
- Hun havde det så godt på det hjem. - Men jeg ville have hende hos mig.
- Har hun det bedre her hos dig? - Ja, og så har jeg en at tage mig af.
Har hun … Jeg mener, har hun …
Har hun det værre?
Ja, selvfølgelig har hun det. Det hænger jo sammen med sygdommen.
Kom, så hilser vi på hende.
- Er du sikker på, at du har lyst? - Har jeg noget valg?
Jeg har det svært med folk, der ikke er bevidst om deres motiver,
- Er det mig, du mener? - Forstå det, som du vil. Kom så.
Lille Lena.
Jeg har tænkt på dig så ofte. Hver eneste dag.
Helena siger, hun har ondt i halsen. Hun vil ikke smitte dig.
Jeg har da aldrig været bange for baktusser.
Sikke et fint værelse du har. Og sikke en udsigt, Den har jeg også.
Helena vil have, at du skal holde om hendes hoved og se på hende.
Sådan?
Jeg er så glad for, at Eva tager sig af dig. Jeg anede ingenting.
Jeg troede, du var på det der hjem. Jeg ville have hilst på dig.
- Men det her er jo meget bedre, ikke? - Jo.
- Vi kan være sammen hver dag. -Ja
Har du ondt?
Nej.
Hvor er du fin i håret.
Det er til ære for dig, mor.
Jeg kan læse højt for dig. Kunne du tænke dig det?
Og så kan vi køre lidt rundt i bilen. Jeg har aldrig været her før.
- Hvad siger hun? - At du må være træt.
Du skal ikke anstrenge dig mere i dag.
Mor har været rigtig dygtig.
- Har Lena ikke noget ur? - Jo, på natbordet.
Tag mit. Det fik jeg af en beundrer, der mente, jeg altid kom for sent.
- Spiser Lena middag sammen med os? - Nej, hun får den midt på dagen.
Helena er for resten på kur. Hun spiste alt for meget på hjemmet.
Hvorfor føler jeg, at jeg har feber? Hvorfor vil jeg bare græde?
Det er så møghamrende åndssvagt, at jeg skal stå og være til grin.
Og så dårlig samvittighed. Evig og altid dårlig samvittighed.
Jeg skyndte mig sådan herhen. Hvad havde jeg egentlig ventet?
Hvad var det, jeg længtes efter og ikke vovede at erkende?
Denne ubegribeligt besynderlige mor.
Du skulle have set hende, da jeg sagde, at Helena boede hos os.
Du skulle have set hendes smil. Tænk, at hun fik manet et smil frem.
Trods overraskelsen og forskrækkelsen.
Og da vi stod uden for Lenas værelse, var hun en skuespiller før sin entre.
Vanvittigt bange, men fattet. Forestillingen var helt suveræn.
Hvorfor kom hun egentlig?
Hvad forventede hun sig af et gensyn efter syv år?
Hvad havde hun forventet? Hvad havde jeg forventet?
- Holder man aldrig op med at håbe? - Det tror jeg ikke.
Er man altid mor og datter?
Det nytter ikke at begynde at græde.
Fandens også.
Der sad hun og kiggede på mig med sine store øjne.
Og jeg holdt hendes ansigt mellem mine hænder og følte, -
- hvordan sygdommen rykkede i hendes halsmuskler,
Fandens også.
Jeg kan ikke bære hende ind i min seng og trøste hende, som da hun var tre.
Den iturevne, bløde krop.
Det er min Lena.
Ikke græde nu, for fanden.
En forfatter, hvis navn jeg har glemt, sagde:
"Man får et tungt spøgelse over sig, når man åbner døren til børneværelset.
For man har for længst glemt, at det faktisk er børneværelset."
- Synes du, jeg er fuldvoksen? - Ja.
At være fuldvoksen er vel at kunne håndtere sine drømme og håb.
- Man længes ikke. - Tror du det?
Man overraskes måske ikke længere.
Hvor ser du forstandig ud, når du sidder der med din gamle pibe.
- Du er vist fuldvoksen. - Nej, jeg overraskes hver dag.
- Over hvad? - Dig, for eksempel.
Desuden har jeg helt og aldeles urimelige drømme og håb -
- og desforuden en slags længsel.
- Længsel? - Efter dig.
Det er da vældigt smukke ord, ikke? Ord, der egentlig ikke betyder noget.
Jeg er opvokset med smukke ord.
Mor er ikke vred eller skuffet eller ulykkelig.
Hun føler smerte. Du har også en masse af den slags ord,
Men for dit vedkommende er det vel en arbejdsskade.
Du siger, du længtes efter mig, selv om jeg sidder her.
- Så bliver jeg mistænksom. - Du ved, hvad jeg mener.
Nøj, så ville du ikke finde på at sige, at du længtes efter mig.
Nu går jeg ud og ser til kalvestegen.
Mor synes, jeg laver dårlig mad. Hun er en rigtig madsnob.
- Jeg synes, du laver … - Vidunderlig mad. Tak.
Jeg må ikke glemme, at hun drikker koffeinfri kaffe.
Jeg afkorter besøget. Men fire dage kan jeg godt klare.
Så tager jeg til Afrika, som det oprindeligt var planlagt.
Det her gør ondt, Charlotte. Ondt, ondt, ondt,
Viktor, jeg har spekuleret på, hvorfor hun har søvnbesvær.
Hvis den kvinde sov normalt, ville hendes vitalitet knuse omverdenen.
Det er naturens metode til at få hende ned i udholdelige proportioner.
Jeg tager min røde kjole på, og det gør jeg af ondskabsfuldhed, -
- da Eva synes, jeg burde bære noget mere passende efter Leonardos død,
Viktor, nu skal du se, hvor fin hun har gjort sig til middagen.
Bemærk den perfekte kjole, som skal minde os om, -
- at hun trods alt er en ensom og sørgende enke.
Jeg er jo vred hele tiden. Viktor og Eva har været søde ved mig.
Viktor er jo en venlig sjæl. Det er et held for Eva, den tudemarie.
Nå, og bruseren virker heller ikke.
Det gjorde den søreme.
- Sikke en smuk kjole. - Synes du, den klæder mig?
En dag mødte jeg en veninde, Samuel Parkenhurst, og han sagde:
"Jeg kommer lige fra en modeopvisning, og de har en kjole, der er lige dig."
Skal vi skåle? Velkommen til præstegården, Charlotte.
Er det dig, Paul? Nej, slet ikke. Vi har lige spist middag.
Ja, her i landet spiser man middag klokken 16.00.
Hvad? En koncert mere? Vent lidt,
Du må tale højere. Der er så meget støj på linjen.
Øjeblik, jeg skal lige have min kalender og mine briller.
Eva, gider du se, om jeg har lagt brillerne ved vinduet?
Hvor er du? I Monte Carlo? Hvad laver du i Monte Carlo?
Spil nu ikke mine penge op.
Tak, skat.
Nu har den gamle dame fået brillerne på. Lad mig nu se.
Nej, det kan ikke lade sig gøre. Du ved udmærket, jeg har fri der.
Nej, det går ikke. Det kunne jeg ikke drømme om.
Jeg har skrevet: "Fridag, fridag, fridag "
Hvor meget betaler de, siger du? Du godeste!
Godt, hvis de kan lægge koncerten onsdag den 17., er det i orden.
Og sig til dem, at de skal lave et ordentlig toilet bag podiet.
Ja, så jeg ikke behøver at tisse i en blomstervase,
Jeg vil blæse på, hvor barokt slottet er.
I halvfemserne?
Pas på dig selv, og lad nu være med at overdrive,
Vi er ikke så unge, som vi har været,
Ja, vel elsker jeg dig da.
Det var min agent. Han er så sød. Han er efterhånden min eneste ven.
Du kan vel godt huske gamle Paul. Vi har arbejdet sammen i 30 år.
Sikke et fint, gammelt instrument. Sikke en fin klang. Og det er nystemt.
Nu er jeg virkelig lykkelig.
- Jeg bekymrede mig unødigt. - Hvad mener du?
Forstår du ikke, at jeg var bekymret for at møde dig efter så mange år?
Jeg var ved at ringe og melde afbud. Uden sukker, tak,
Den kaffe er ikke meget værd, men jeg kan jo ikke sove.
Du er i gang med Chopins præludier. Vil du ikke spille noget for mig?
- Da ikke nu, mor, - Nej, vær nu ikke så barnlig, Eva.
Det vil gøre mig så glad.
Du sagde, du håbede, din mor ville høre dig spille.
Jo, men det er bare noget ubehjælpsomt klamphuggeri.
Jeg har ikke engang gidet lære fingerstillingen til præludiet.
Skat, nu har vi hørt undskyldninger nok. Spil nu bare.
Kæreste lille Eva.
- Har du ikke andet at sige? - Jeg blev bare så rørt.
- Kunne du lide det? - Jeg kunne lide dig.
- Det forstår jeg ikke. - Kan du ikke spille noget mere?
- Sig mig, hvad jeg gjorde forkert. - Ingenting.
Men du brød dig ikke om min måde at spille det på.
- Hver har sin opfattelse, - Ja da. Nu vil jeg høre, hvad din er.
Du er jo vred.
Nej, jeg er ked af, at du ikke synes, det er umagen værd at sige din mening.
Nuvel, hvis du insisterer.
Vi ser bort fra det tekniske, som ikke var så tosset, -
- men du kunne godt have gjort mere ud af Cortots fingerstillinger.
Men nu taler vi kun om opfattelsen.
Chopin havde stærke følelser, Eva, men var ikke følelsesladet.
Der er en afgrund mellem følelse og sentimentalitet.
Præludiet her fortæller om indestængt smerte, ikke drømmerier.
Du må være rolig, klar og stram.
Prøv at høre de første takter.
Det gør ondt, men han viser det ikke.
Så en kort lindring.
Men den forsvinder med det samme, og så er lidelsen den samme.
Ikke større og ikke mindre.
Beherskelsen er hele tiden total.
Chopin var stolt, sarkastisk, hidsig, plaget og meget mandig.
Han var ikke en følelsesladet kælling.
Det andet præludium skal lyde grimt. Det må aldrig blive indsmigrende.
Det skal lyde forkert, anstrengt eller fremgangsrigt gennemkæmpet.
Sådan her. Nu skal du høre.
Jeg forstår.
- Bliv nu ikke ked af det, Eva. - Hvorfor skulle jeg det? Tværtimod.
145 år har jeg arbejdet med disse rædsomme præludier,
Der er stadig masser af hemmeligheder, som jeg ikke forstår.
Da jeg var barn, beundrede jeg dig utroligt meget.
Så blev jeg ret træt af dig og dine flygler i mange år.
Nu begynder jeg at beundre dig igen, men på en anden måde.
- Så er der jo håb. - Ja da.
- Eva, hvor er du? - Jeg er heroppe, mor.
Sidder du her? Jeg har klædt om, så vi kan gå en tur, hvis du vil.
- Er det ikke børneværelset? -- Jo, det er Eriks værelse,
Tænk, at du har bevaret det,
Vi har ofte tænkt på at lave det om, men det er bare ikke blevet til noget.
Af og til går jeg herind for mig selv og tænker på lidt af hvert.
- Kom, så går vi. - Vent, mor. Mærk, hvor fint her er,
Erik døde dagen inden, han fyldte fire,
Det ved du jo godt.
Viktor kunne ikke klare det. Der var noget særligt mellem de to.
Jeg har sørget en hel del udadtil, men jeg følte, at han stadig levede,
At vi levede tæt på hinanden.
Jeg skal bare koncentrere mig den mindste smule, så er han der.
Af og til når jeg skal sove, mærker jeg hans ånde på mit ansigt.
Så rører han mig med sin hånd.
Han lever i sin egen verden, men vi kan altid nå hinanden.
Der er ingen grænse, ingen uoverstigelig mur.
Jeg tænker da på, hvordan der ser ud, der hvor min lille dreng lever.
Men det kan jo ikke beskrives, -
- for det er en verden fuld af frigjorte følelser.
Forstår du det?
For mig er mennesket en utrolig skabning, en ufattelig tanke,
Og i mennesket findes alt lige fra det højeste til det laveste.
Mennesket er skabt i Guds billede, og i Gud findes alt.
Sådan skabes menneskene, men også dæmonerne og helgenerne, -
- profeterne og kunstnerne og alle dem, der ødelægger.
Alt findes side om side og vokser ind i hinanden.
Det er som enorme mønstre, der hele tiden forandres.
På samme måde må der også findes en ubegrænset mængde virkeligheder.
Ikke kun den virkelighed, vi opfatter med vores afstumpede sanser, -
- men en tumult af virkeligheder vævet ind og ud mellem hinanden.
Det er kun rædsel og snusfornuft, der sætter grænser.
Der findes ingen grænser.
Ikke for tankerne, Ikke for følelserne,
Det er ængsteligheden, der sætter grænser, tror du ikke?
Når du spiller den langsomme sats i Beethovens hammerklaversonate, -
- må du føle, at du lever i en verden uden begrænsninger.
Len bevægelse, du aldrig kan udforske eller gennemskue.
Kom, så går vi en tur, inden det bliver mørkt.
Jeg syntes, jeg hørte Helena kalde på mig. Undskyld mig.
Viktor, jeg tror, Eva er skrækkeligt ulykkelig.
Jeg bliver forfærdet, når jeg hører hende ræsonnere.
- Det er hinsides al fornuft. - Vent nu lidt, kære Charlotte,
Så skal jeg forsøge at forklare, hvordan jeg ser på min hustru.
Da jeg bad hende gifte sig med mig, sagde hun, at hun ikke elskede mig.
- Hvad mener du? - Jeg spurgte, om der var en anden.
Hun svarede, at hun aldrig havde elsket noget menneske, -
- og at hun var ude af stand til at elske.
Eva og jeg boede her i flere år.
Så blev Erik født.
Vi havde allerede opgivet selv at få børn -
- og havde talt om at adoptere,
Under svangerskabet gennemgik Eva en fuldstændig forandring.
Hun blev glad, blød og udadvendt.
Hun blev doven. Hun blæste på menighedsarbejdet og klaverspillet.
Hun sad ved vinduet og kiggede på lysets gang over fjeldet og fjorden.
Vi var pludselig meget lykkelige. Jeg er jo en del ældre end Eva, -
- og jeg syntes, der var begyndt at være en grå hinde over tilværelsen.
Jeg syntes, jeg kunne se mig omkring og sige:
"Jaså? Det var så livet. Sådan blev det altså."
Men derefter blev alt anderledes.
Du må have mig undskyldt, Charlotte. Jeg har stadig lidt svært ved …
Ja, der var nogle år, som var rigtigt rige.
Erik.
Du skulle have set Eva. Du skulle virkelig have set hende,
Jeg husker tiden omkring Eriks fødsel.
Jeg var ved at indspille Mozart. Jeg havde ikke fri en eneste dag.
Nej, vi inviterede dig gang på gang, men du havde desværre aldrig tid.
Nej.
Da Erik druknede, blev den grå hinde endnu mere grå.
- For Eva gik det anderledes. - Anderledes? Hvordan?
Hendes følelser lever uberørt videre.
Sådan virker det i hvert fald.
Og ved du hvad, Charlotte?
Hvis hun føler, at hendes søn lever i hendes nærhed, -
- så er det måske sådan, det er.
Hun taler ikke så ofte om det.
Hun er vel bange for at gøre mig ondt.
Og det gør det nok også.
Men det, hun siger, lyder sandt.
Jeg tror på hende.
Selvfølgelig. Du er jo præst.
Den smule tro, jeg har, lever på hendes vilkår.
- Undskyld, hvis jeg sårede dig. - Det gør ikke noget.
Til forskel fra dig og Eva er jeg et diffust og usikkert menneske.
Synes du ikke, jeg skal tage en ordentlig dosis sovepiller?
Her er så stille og fredeligt. Kun regnen, der suser mod taget.
- Har du, hvad du skal bruge? - Ja, det er fint.
De rigtige kiks. Mineralvand. En båndoptager. To kriminalromaner.
Mit øjenbind og mine ørepropper. Min ekstrapude og min rejseplaid.
Vil du smage min schweiziske chokolade? Frisk fra Zürich. Tag bare to.
Jeg er ikke så vild med chokolade.
Jeg syntes ellers, du var tosset med søde sager som barn.
- Helena var glad var guf. - Så kan jeg beholde den for mig selv.
Godnat, mor.
Viktor er et bedårende menneske. Ham må du passe godt på.
- Det gør jeg også. - Lille Eva,
Sig mig, er I lykkelige sammen?
- Har I det godt? - Viktor er min bedste ven.
Jeg ved ikke, hvordan livet ville se ud uden ham.
- Han sagde, du ikke elskede ham. - Har han sagt det?
-- Ja, hvorfor? - Jeg er bare lidt overrasket.
- Var det en hemmelighed? - Nej.
- Er du ked af, at han sagde det? - Viktor plejer ikke at betro sig.
- Men vi talte om dig. - Du kan bare spørge mig direkte,
- Jeg lover at svare oprigtigt. - Gør ikke et stort nummer ud af det.
En gammel mor vil da vide, hvordan hendes datter har det,
Vi talte om dig med den største ømhed.,
Hvorfor kan du aldrig lade folk være i fred?
- Du har været i fred alt for længe. - Det har du taktisk teti.
Giv mig nu et knus og lov mig, at du ikke er vred på din mor.
- Jeg er ikke vred. - Jeg elsker dig jo.
Jeg elsker også dig.
Det er ikke så morsomt at være alene hele tiden,
Jeg er misundelig på dig og Viktor.
Men nu hvor Leonardo er død, er jeg så frygtelig ensom.
- Det ved du jo godt. - Ja, mor.
Nej, nu begynder jeg snart at græde af selvmedlidenhed.
Den her roman er ikke så dum endda.
Det er en ny forfatter: Adam Kretzinsky. Kender du ham?
Jeg mødte ham i Madrid. Han var vanvittig.
Jeg kunne ikke værge for mig. Ja, jeg forsøgte ikke engang.
- Skal jeg slukke lampen på bordet? - Ja tak.
Sig til, når du vil have morgenmad.
- Jeg vil jo forkæle dig. - Hvis du insisterer,
Stærk kaffe. Varm mælk.
To skiver mørkt, tysk brød med Jarlsberg-ost.
En skive ristet brød med honning. Stemmer det ikke?
- Og et glas presset appelsinsaft. - Det havde jeg nær glemt, Det får du.
- Farvel, min skat, Godnat. - Godnat, mor.
Jeg kunne jo kigge lidt på regnskabet.
Jeg må ikke glemme at få Brammer til at overføre Leonardos penge.
Og huset er jo også en del værd. Du brød dig ikke om indtægter og gæld.
Du var hævet over jordiske bekymringer.
Du overlod alle problemerne til din Charlotte.
3,735.866 franc.
Tænk, at du havde så mange penge. Hvem skulle have troet det?
Og du testamenterede dem alle sammen til din gamle Charlotte.
Jeg har jo også en klatskilling.
Alt i alt bliver det næsten fem millioner.
Hvad skal jeg med alle de penge?
Jo, jeg køber da en dejlig bil til Viktor og Eva.
De kan jo ikke køre i den gamle kærre. Den ser livsfarlig ud.
På mandag kører vi ind til byen og kigger på en ny bil.
Det skal nok få liv i dem. Og i mig.
"Hun rakte ham sin uskylds røde blomst med stum værdighed.
Han tog imod den uden entusiasme,”
Nej, sikke da noget pladder.
Han var jo egentlig en kæmpe idiot, ham Adam.
Selv om han nær havde taget livet af sig for min skyld.
Tænk, hvis jeg selv købte en ny bil og gav Viktor og Eva min Mercedes?
Ja, så kunne jeg flyve til Paris og købe en bil der.
Så ville jeg ikke behøve at køre så langt.
I morgen må jeg i gang med Ravel fra morgenstunden.
Gud, hvor har jeg været lad på det seneste.
Det er ganske enkelt utilgiveligt.
Mor, hvad er der sket?
Jeg hørte dig råbe, men du var ikke på dit værelse.
Undskyld, jeg vækkede dig. Jeg havde bare en ubehagelig drøm.
- Jeg kan ikke huske den. - Jeg kan holde dig med selskab.
Nej, jeg skal bare sidde her lidt og komme mig. Gå du i seng.
- Det gør jeg vel så. - Eva?
- Du holder vel af mig. - Du er jo min mor.
Ja, det er jo også en slags svar.
- Holder du af mig? - Jeg elsker dig da.
Det passer ikke.
Kan du huske, at jeg afbrød karrieren for at blive hjemme hos dig og far?
Kan du huske, at det var en rygskade, der forhindrede dig i at øve?
Så du spillede dårligere og dårligere. Fik mere og mere kritik.
- Det har du glemt. - Men Eva dog.
Jeg ved ikke, hvad der var værst. Når du var hjemme og spillede mor, -
- eller når du var på turne.
Jeg forstår, at du gjorde det til et helvede for far og os.
Det passer ikke. Far og jeg var lykkelige sammen.
Josef elskede mig, og jeg ville gøre alt for ham.
Selvfølgelig. Du bedrog ham.
Jeg bedrog ham ikke. Jeg var altid fuldstændig oprigtig mod far.
Jeg blev forelsket i Martin og rejste væk med ham i otte måneder.
Tror du, den tid var en dans på roser?
Det var mig, der måtte sidde hos far om aftenen og trøste ham.
Mig, der hele tiden måtte gentage, at du trods alt elskede ham.
At du bestemt ville komme tilbage.
Det var mig, der måtte læse dine lange, kærlighedsfulde breve op.
Jeg fortalte udvalgte afsnit fra dine interessante rejser.
Vi sad dér som to enfoldige idioter og læste brevene to gange, tre gange.
Vi syntes ikke, der fandtes et mere vidunderligt menneske end dig.
Eva, du hader mig jo.
Jeg ved det ikke. Pludselig kommer du hertil,
Jeg glædede mig, til du skulle komme, men jeg ved ikke, hvad jeg forventede,
Måske at du var ensom og ked af det.
Jeg ved det ikke. Jeg er så forvirret.
Jeg troede, jeg var voksen og så klart på dig og mig selv -
- og på Helenas sygdom og vores barndom.
Nu ser jeg, at det hele er ét stort kaos.
Det er Helena.
Helena, nu er alt vel. Vågn op.
Vågn op lidt.
Nu skal jeg sidde lidt hos dig, så du kan falde i søvn,.
For dig var jeg en dukke, du kunne lege med, når du havde tid.
Hvis jeg blev syg eller besværlig, overlod du mig til barnepigen.
Du lukkede dig inde og arbejdede. Så måtte ingen forstyrre dig.
Jeg stod uden for døren og lyttede.
Når du holdt kaffepause, gik jeg ind for at se, om du virkelig eksisterede.
Du var altid venlig og fuldstændig fraværende.
Når jeg spurgte dig om noget, fik jeg dårligt noget svar.
Tak skal du have.
Mor vil gerne være lidt i fred. Gå ud og leg i det fine vejr.
Eftersom du var så fin, ville jeg også være fin.
Jeg var altid bange for, at du ikke skulle synes om mit udseende.
Jeg var jo grim, mager, kantet og havde store koøjne.
Store brede læber. Ingen øjenbryn.
Armene var alt for tynde. Fødderne for store.
Jeg syntes, jeg så væmmelig ud.
Engang sagde du: "Jeg synes, du skulle have været en dreng."
Så lo du for ikke at gøre mig ked af det, men det blev jeg jo.
Pludselig en dag stod dine rejsetasker neden for trappen, -
- og du talte i telefon på et fremmed sprog.
Jeg bad til Gud om, at noget ville forhindre din rejse.
Men du rejste altid.
Du kom hen til mig. Krammede og kyssede mig.
Omfavnede mig og kyssede mig igen. Du så på mig og smilede til mig.
Du duftede så godt og fremmed. Jeg var også selv fremmed.
Du var allerede på vej. Du så mig ikke.
Så var du væk.
Jeg tænkte: "Nu stopper mit hjerte. Nu dør jeg, så ondt gør det.
Jeg bliver aldrig glad igen.
Der er kun gået fem minutter. Hvordan udholder jeg to måneder?"
Så græd jeg i fars favn.
Far sad helt ubevægelig med sin lille hånd på mit hoved.
Han sad der, så længe det skulle være, og røg på sin gamle pibe.
Han omgav os med røg.
Af og til sagde han: "Skal vi gå i biografen i aften?"
Eller: " dag skal vi have is til middag."
Jeg brød mig hverken om bif eller is, eftersom jeg var ved at dø.
Sådan gik dagene og ugerne.
Vi var rigtig gode til at være sammen om ensomheden,
Vi havde ikke så meget at snakke om. Men jeg forstyrrede ham aldrig.
Han var bekymret. Jeg vidste jo ikke, at han havde økonomiske problemer.
Men når jeg kom traskende, lyste han altid op, og så talte vi, -
- eller også aede han mig med sin lille, blege hånd.
Eller også sad onkel Otto i lædersofaen og drak cognac.
De sludrede lavmælt med hinanden. Gad vide, om de hørte hinanden?
Eller også var onkel Harry der og spillede skak.
Så var der ligesom endnu mere stille.
Så kunne man høre tre forskellige ure tikke i huset.
Flere dage inden du skulle komme hjem, fik jeg feber af bare spænding.
Jeg var bange for at blive rigtig syg, da du jo var bange for syge mennesker.
Og når du så kom, kunne jeg knap holde min lykke ud.
Jeg kunne heller ikke sige noget, så du blev lidt irriteret og sagde:
"Eva er ikke spor glad for, at mor er hjemme igen."
Så blev jeg ildrød i ansigtet og fuldstændig svedt.
Og jeg kunne ingenting sige, eftersom jeg ikke havde nogle ord.
Eftersom du havde taget dig af alle ordene hjemme hos os.
- Eva, du overdriver, - Lad mig tale ud.
Jeg er lidt beruset, ellers havde jeg ikke sagt, hvad jeg har sagt.
Når jeg ikke tør sige mere eller skammer mig over mine ord, -
- kan du få lov til at forklare.
Og jeg skal nok lytte og forstå, ligesom jeg altid har gjort.
Jeg elskede dig, mor.
Af hele mit hjerte, men jeg troede ikke på dine ord.
De stemte ikke overens med udtrykket i dine øjne.
Du har sådan en smuk stemme. Jeg kunne mærke den i hele kroppen.
Men jeg forstod instinktivt, at du sjældent mente, hvad du sagde.
Jeg forstod ikke dine ord.
Det frygteligste var, at du smilede, når du var vred.
Når du hadede far, kaldte du ham "min kæreste ven".
Når du var træt af mig, sagde du: "Elskede lille pige.”
Hvor blev her stille.
Hvad skal jeg sige?
Du kunne jo forsvare dig.
- Kan det svare sig? - Hvor skulle jeg vide det fra?
Du bebrejder mig, at jeg rejste. De bebrejder mig, at jeg blev hjemme.
Du har vel aldrig fattet, at de år var et helvede for mig.
Jeg havde ondt i ryggen. Mine koncerter var dårlige.
Vigtige arrangementer blev aflyst. Jeg syntes, mit liv var meningsløst.
Samtidig havde jeg dårlig samvittighed over altid at være væk fra dig og far.
Ja, du smiler ironisk. Jeg forsøger at sige sandheden,
Jeg fortæller, hvad jeg tænkte, og så er det lige meget, hvad du tror.
For en gangs skyld kan vi få det sagt, og så taler vi ikke mere om den sag.
Jeg forsøger at forstå det,
Jeg var i Hamborg. Jeg spillede Beethovens første.
Den er jo ikke så svær, og alt var gået godt.
Efter koncerten gik jeg og Schmiess, dirigenten, han er død nu, -
- ud for at spise noget godt, som vi altid gjorde.
Da vi havde spist og drukket rigtig længe, og jeg var glad, -
- og rygsmerterne var næsten væk, så sagde gamle Schmiess:
"Hvorfor bliver du ikke hjemme og lever et respektabelt liv -
- i stedet for at udsætte dig for gentagne ydmygelser?”
Jeg stirrede på ham og lo og sagde: "Syntes du, jeg spillede så dårligt?"
"Nej, bevares," svarede han,
"Men jeg kan ikke lade være med at tænke på den 18. august 1934.
Da spillede vi Beethovens første i Linz, og du var 20 år gammel,.
Salen var fyldt. Vi spillede som guder.
Orkestret glødede.
Bagefter rejste folk sig og råbte og trampede i gulvet.
Musikerne gav touche,”
Og så sagde han: "Du havde en rød og helt enkel sommerkjole på.
Og langt hår helt ned til livet."
"Hvordan kan du huske det?" spurgte jeg.
"Jeg har skrevet det ned i mit partitur," sagde han.
"Jeg noterer alle mine største oplevelser."
Da jeg kom hjem til hotellet, kunne jeg ikke falde i søvn,
Klokken tre ringede jeg hjem og sagde, at det var slut med at rejse.
Jeg ville blive hjemme hos dig og far, og vi skulle blive en rigtig familie.
Josef blev så frygtelig glad.
Vi var begge så bevægede, at vi græd,
Vi talte sammen i to timer.
Sådan gik det til, og den sommer var vi da lykkelige, var vi ikke?
Nej.
- Var du ikke lykkelig? - Nej.
Du sagde jo, at du aldrig havde haft det bedre.
Ja, jeg ville jo ikke gøre dig ked af det,
Nå, på den måde.
- Hvad gjorde jeg forkert? - Jeg var 14 år.
I mangel på venner kastede du dig med hele din opdæmmede energi over mig,.
Du havde sat dig for, at du havde forsømt mig, og nu skulle det rettes.
Jeg værgede for mig, men jeg havde ikke en chance.
Du kom slæbende med din ømme omsorg og dit let bekymrede tonefald.
Der var intet, som ikke blev genstand for din kærlighedsfulde energi.
Jeg var rundrygget, og du begyndte at lave gymnastik.
Vi lavede øvelser sammen med henvisning til din egen ryg.
Du syntes, jeg havde for meget besvær med mit lange hår og klippede det af!
Det var rædsomt.
Så fandt du på, at mine tænder sad forkert, så jeg fik bøjle på.
Jeg så grotesk ud.
Du forklarede, at en stor pige ikke kunne gå i bukser og nederdel, -
- men kun i kjoler, som du fik syet uden at spørge, hvad jeg syntes!
Og jeg turde ikke sige nej af skræk for at gøre dig ked af det!
Du kom slæbende med bøger, -
- som jeg ikke forstod, men som jeg skulle læse, -
- og jeg læste og læste, og så skulle vi to diskutere det, -
- og du forklarede løs, og jeg forstod ingenting!
Jeg var bange for, at du skulle afsløre min grænseløse dumhed.
Jeg var som lammet, men én ting forstod jeg udmærket.
Intet af det, der var mig, kunne elskes eller blot accepteres.
Du var som besat, og jeg blev mere og mere ræd og tilintetgjort.
Jeg sagde, hvad du ville høre, jeg gjorde dine bevægelser -
- og turde end ikke være mig selv, når jeg var alene, -
- eftersom jeg syntes så dårligt om alt det, der var mit eget!
Det var rædselsfuldt, mor!
Jeg dirrer stadig i hele kroppen, når jeg tænker på de år.
Det var rædselsfuldt,
Jeg forstod ikke, at jeg hadede dig.
Jeg var overbevist om, at vi elskede hinanden.
Jeg kunne ikke hade dig, så hadet blev til en vanvittig angst.
Jeg havde mareridt, jeg bed negle, jeg rev store totter af mit hår ud.
Jeg ville græde, men jeg kunne ikke. Jeg kunne ikke få en lyd frem.
Jeg forsøgte at skrige, men det blev kun til kvalte grynt, -
- som skræmte mig endnu mere, fordi jeg troede, jeg var blevet gal.
- Så kom Stefan. - I havde aldrig klaret et barn.
Jeg var 18 år! Stefan var voksen. Vi havde klaret os.
- I havde ikke klaret jer. - Jo, vi ville have et barn,
- Men du ødelagde vores forhold! - Det passer fandeme ikke!
Jeg sagde tværtimod til far: "Nu må vi tage hensyn.”
Du fattede jo ikke, at Stefan var en torsk.
Du tror, du ved alt. Var du til stede under Stefans og mine samtaler?
Lå du under sengen og lyttede? Ved du overhovedet, hvad du taler om?
Har du nogensinde brudt dig om nogen anden dig selv?
Havde du ønsket dig det barn, ville du have nægtet.
Jeg var bange og usikker. Jeg havde brug for hjælp og støtte.
Jeg forsøgte. Jeg var overbevist om, at aborten var den eneste løsning.
Det har jeg aldrig været i tvivl om!
Du har båret på det had så længe. Hvorfor har du aldrig sagt noget?
Fordi du aldrig lytter. Fordi du er en skide eskapist.
Fordi du er følelsesmæssigt invalid.
Fordi du i virkeligheden afskyr mig og Helena.
Fordi du er låst inde i dig selv.
Fordi du altid er i vejen for dig selv.
Fordi jeg elskede dig.
Fordi du syntes, jeg var væmmelig og mislykket og ubegavet.
Og det lykkedes dig at skade mig for livet, nøjagtigt som du selv er.
Du kastede dig over alt, der var følsomt og ømt,
Du forsøgte at kvæle alt levende.
Du taler om mit had.
Dit had var ikke mindre.
Dit had er ikke mindre.
Jeg var lille og påvirkelig og fuld af kærlighed, -
- og du bandt mig, fordi du havde brug for min kærlighed, -
- præcis som du også ønsker, at alle andre skal elske dig.
Jeg blev forsvarsløst udleveret.
Alt skete jo i kærlighedens navn.
Du sagde hele tiden, at du elskede mig og far og Helena.
Og du beherskede kærlighedens tonefald og gestik.
Mennesker som dig er livsfarlige.
I burde spærres inde og uskadeliggøres.
En mor og en datter,
Sikke en frygtelig kombination af -
- følelser, forvirring og ødelæggelse.
Alt er muligt, og alt sker i kærlighedens og omtankens navn.
Moderens skader skal arves af datteren.
Moderens nederlag skal datteren gennemleve,
Moderens ulykke skal blive datterens ulykke.
Det er, som om navlestrengen aldrig er blevet skåret over.
Mor, er det sådan, det er?
Er datterens ulykke moderens triumf?
Mor…
… Nyder du i smug min sorg?
Gud, hvor har jeg ondt i ryggen.
Gør det noget, hvis jeg lægger mig på gulvet?
Det er det eneste, der hjælper.
Nej, jeg husker ikke meget fra min barndom.
Jeg kan ikke mindes, at mine forældre nogensinde rørte mig.
Hverken for at kærtegne eller straffe.
De var fuldstændigt inkompetente, hvad angik kærlighed.
Ømhed, berøring, nærhed, varme.
Det var kun gennem musikken, at jeg kunne vise mine følelser.
Af og til, når jeg ligger vågen om natten, -
- spekulerer jeg på, om jeg overhovedet har levet.
Og så spekulerer jeg også på, om det er det samme for alle, -
- eller om visse mennesker er bedre til at leve end andre, -
- eller om visse mennesker aldrig lever, -
- men bare eksisterer.
Og så gribes jeg …
Jeg gribes af angst.
Jeg ser et skræmmende billede af mig selv.
Jeg er aldrig blevet voksen.
Mit ansigt og min krop er ældet.
Jeg har anskaffet minder og livserfaringer.
Men inderst inde er jeg aldrig blevet født.
Jeg husker ingen ansigter.
Ikke engang mit eget.
En gang imellem forsøger jeg at huske min mors ansigt.
Men jeg ser hende ikke.
Jeg husker, at hun var stor og mørk og havde blå øjne og en stor næse.
En fyldig mund. Men jeg kan ikke få stykkerne til at hænge sammen.
Jeg ser hende ikke.
Jeg kan heller ikke se dit ansigt eller Helenas eller Leonardos.
Jeg kan huske, at jeg fødte dig og din søster.
Men jeg husker intet om fødslen, bortset fra at det gjorde ondt.
En smerte. Hvordan smagte det?
Det husker jeg ikke.
Leonardo sagde engang …
Nej, jeg kan ikke huske det. Jo.
"Fornemmelsen for virkeligheden er et spørgsmål om begavelse.
De allerfleste mennesker mangler den begavelse, -
- og det er måske meget heldigt."
- Forstår du, hvad han mente? - Ja, det gør jeg.
- Men det er bare så underligt. - Underligt?
- Jeg har altid været bange for dig. - Det forstår jeg ikke.
Jeg ville nok have, at du skulle tage dig af mig.
At du skulle tage mig i favnen og trøste mig.
Jeg var jo et barn.
- Betyder det noget? - Nej.
Jeg så jo, at du elskede mig.
Og jeg ville også elske dig.
Men jeg kunne ikke.
Jeg var bange for dine krav.
- Jeg havde ingen krav. - Jeg troede, at du havde krav,
Jeg ville ikke være din mor.
Jeg ville have, at du skulle vide, at jeg var lige så hjælpeløs som dig.
Er det virkelig sandt?
- Hvad tænker du på? - På Leonardo og Helena.
Det forstår jeg ikke.
De kendte jo dårligt nok hinanden.
- Vi var på Bornholm sammen en påske. - Du rejste efter tre dage.
Jeg skulle jo spille Bartoks første i Genève.
Jeg ville komme i god tid og gå koncerten igennem med den gamle herre.
Det kan da godt være, jeg rejste tidligere end …
Vejret var så stygt, og hverken Leonardo eller du var særligt muntre.
Jeg forstår ikke, hvorfor du vil minde mig om den påske.
Så skal jeg fortælle dig det.
Leonardo og du kom om torsdagen. Vi havde en skøn aften sammen.
Vi drak vin og spillede og sang og spillede et spil, vi havde fundet,
Helena var ikke så syg dengang. Hun var glad og lykkelig hele aftenen.
Leonardo glædede sig over hendes glæde.
Han spøgte og talte med hende.
Helena blev straks forelsket.
De to sad sammen til langt ud på natten.
Næste formiddag fortalte Helena mig, at Leonardo havde kysset hende.
Om aftenen havde vi gæster.
Leonardo blev beruset og spillede alle Bachs solosuiter.
Han lignede slet ikke sig selv. Han var tung og mild.
Nærmest forstørret,
Han spillede dårligt, men smukt.
Helena sad der i skumringen og lyste. Jeg har aldrig set noget lignende.
Vi gik en aftentur. Du talte uafbrudt. Jeg hørte ikke efter, hvad du sagde.
Jeg tænkte kun på de to mennesker.
Da vi kom tilbage, sad de, som vi havde forladt dem.
Du gik op på dit værelse og sov, -
- og jeg måtte hjælpe Leo op ad trappen.
Uden for døren til jeres soveværelse, vendte han sig mod mig og sagde:
"Tænk engang. Der er en sommerfugl, der flakser mod ruden."
Da jeg kom ned til Helena, sad hun ret op og ned på stolen.
Hun var fuldstændig rolig, fuldstændig afslappet.
Der var ikke en skygge af hendes sygdom at se.
Jeg glemmer aldrig hendes ansigt, mor.
Jeg glemmer aldrig hendes ansigt.
Næste morgen rejste du til Genève.
Fire dage tidligere, end vi havde aftalt.
Da vi tog afsked, sagde du:
"Jeg har bedt Leonardo blive. Jeg kan se, at det gavner Helena."
Og så smilede du.
Leonardo blev pludselig rastløs og ulykkelig.
Påskedag gik han en lang tur i regnen, -
- og da han kom tilbage, sagde han til Helena, at han måtte rejse,
At de skulle ses igen.
Så ringede han og talte med dig i Genève i en halv time,
Om aftenen tog han det sidste fly.
Om natten vågnede jeg ved, at Helena græd.
Hun klagede over, at hun havde smerter i hoften og i højre ben.
Hun mente ikke, hun kunne holde det ud til om morgenen.
Klokken fem måtte jeg tilkalde en ambulance,
- Så Lenas sygdom er min skyld? - Ja, det tror jeg.
- Du mener ikke, at Lenas sygdom . - Jo,
Det mener du ikke.
Da Helena var et år, forlod du hende.
Derefter forlod du os uafbrudt.
Da Helena blev alvorligt syg, sendte du hende på et hjem.
- Det kan ikke passe. - Hvad er det, der ikke kan passe?
Hvis du har nogen modbeviser, så lad mig høre.
Se på mig, mor.
Se på Helena.
Der findes ingen dårlige forklaringer.
Der findes kun én sandhed og én løgn.
- Der findes ingen tilgivelse. - Du kan ikke give mig hele skylden.
Du vil altid have, at der skal være undtagelser for dig.
Du har oprettet en slags rabatsystem her i livet,
Men en dag må du vel indse, at din overenskomst er ensidig.
Du må opdage, at du bærer på en skyld, ligesom alle andre gør,
Hvilken skyld?
Min elskede Eva.
Kan du ikke tilgive alt det, jeg har gjort forkert?
Jeg vil forsøge at forandre mig.
Du skal lære mig det. Vi skal tale med hinanden.
Hjælp mig. Jeg orker det ikke længere.
Dit had er så uhyggeligt.
Jeg har ikke forstået det.
Jeg har været egoistisk. Barnlig.
Kan du ikke holde om mig?
I det mindste røre ved mig.
Hjælp mig.
Mor.
Kom.
Hjælp mig.
Mor.
Kom.
Paul, tak fordi du tog med. Jeg kunne ikke have klaret det alene.
Jeg fik mig lidt af et chok. Min datter Helena var der.
Og hun var mere syg end nogensinde. Hvorfor kan hun ikke dø?
Er det ondskabsfuldt sagt?
Stakkels lille mor, der styrtede hovedkulds af sted.
Hvor så hun skræmt ud. Pludselig så gammel og træt.
Ansigtet blev så fille, og næsen var rød af tårer.
Nu ser jeg hende aldrig igen.
Paul, nu må du ikke falde i søvn.
Kritikerne siger altid, jeg er en gavmild musiker.
At ingen spiller Schumanns koncert eller Brahms med mere varme.
Jeg er ikke for hård mod mig selv, vel?
Nu er det snart mørkt, og det begynder at blive koldt.
Jeg må hjem og lave middag til Viktor og Helena.
Jeg kan ikke dø nu,
Jeg er bange for at begå selvmord.
Og en dag vil Gud måske bruge mig, og så slipper han mig ud af fængslet.
Paul, kan du se den lille landsby? Lyset er allerede tændt i husene.
Folk klarer deres ærinder,
Nogen laver mad. Børnene læser lektier.
Jeg føler mig så udenfor. Jeg får altid hjemve.
Men når jeg kommer hjem, forstår jeg, at jeg længtes efter noget andet.
Erik?
Rører du ved min kind?
Hvisker du i mit øre?
Er du hos mig nu?
Vi to skal aldrig forlade hinanden.
Hvad skulle jeg gøre uden dig?
Og hvad skulle du gøre uden mig?
Tænk på, hvor anstrengende det var med dine violinister.
Og det er fandens til støj, de laver, når de øver.
Der er lys på Helenas værelse.
Viktor sidder deroppe og taler med hende.
Der er godt. Han er rar.
Han fortæller, at mor er rejst.
Jeg skulle hilse fra din mor.
Hun var ked af det og ængstelig.
Hun havde grædt.
Eva? Eva er ude at gå.
Hun glædede sig sådan til at se sin mor.
Hun nærede alt for store forhåbninger. Jeg nænnede ikke at advare hende.
Jeg forstår ikke, hvad du siger.
Hvad er det, du vil?
Du må tale langsommere. Kæreste Helena,
Ellers forstår jeg dig ikke.
Eva! Skynd dig at komme!
Af og til står jeg og ser på min hustru, -
-- uden at hun ved, at jeg er til stede.
Hun er så plaget.
Efter Charlotte rejste hovedkulds, har hun været forfærdeligt plaget.
Hun har ikke kunnet sove.
Hun siger, at hun jog sin mor bort, og det kan hun ikke tilgive sig selv.
- Skal du gå? - Jeg skal hente en bog på posthuset.
- Kan du poste det her brev? - Ja.
- Er det til Charlotte? - Du må godt læse det.
Jeg går lidt op til Helena.
"Kære mor, Jeg forstår, at jeg behandlede dig forkert.
Jeg mødte dig med krav i stedet for ømhed -
- og plagede dig med et gammelt had, som ikke længere er virkeligt.
Jeg tog fejl, og jeg beder dig om at tilgive mig."
Jeg ved ikke engang, om brevet når frem til dig.
Jeg ved ikke engang, om du læser det,
Måske er det allerede for sent.
Men jeg håber trods alt, min indsigt ikke har været forgæves.
Der findes dog en form for nåde.
Jeg mener, den utrolige mulighed det er at tage sig af hinanden.
At hjælpe hinanden.
At vise ømhed.
Jeg vil aldrig lade dig forsvinde ud af mit liv igen.
Jeg har tænkt mig at være stædig. Jeg giver mig ikke.
Selv om det er for sent,
Jeg tror ikke, det er for sent.
Det må ikke være for sent,
Oversættelse: Martin Mathiasen Scandinavian Text Service